Antarktika:
Jordas kaldeste, råeste og mest avsidesliggende kontinent.
Mennesket har aldri tatt seg ned i havdypet som omkranser det.
Før nå.
Havdypet er like utfordrende å utforske som verdensrommet.
Vi vet mer om Mars' overflate enn havenes mest dyptliggende områder.
Nå kan vi dykke ned i det uutforskede dypet-
- for å oppdage hemmelighetene som skjuler seg under overflaten.
Vi går ned langs dette isfjellets undersjøiske vegg-
-og trer inn i en ugjestmild verden.
Dette er jordas kaldeste farvann.
Jo dypere vi kommer, desto mer øker det nådeløse trykket.
Og overflatens lys slukner bortimot fullstendig.
Men utrolig nok...
Her er det jo liv å spore.
Man kunne kanskje forvente seg at langt nede i Sørishavets dyp-
-ville vannet være blottet for liv.
Men her nede myldrer det faktisk.
Overfloden av liv begrenser seg ikke til havområdet rundt Antarktika.
Havstrømmene frakter rikholdigheten rundt til så å si hvert eneste hav.
Forbløffende nok finnes det mer liv i havdypet enn noe annet sted på jorda.
DYPET
Fortalt av DAVID ATTENBOROUGH
Sollyset blekner, og havene mørklegges.
Her i Stillehavet, på 200 meters dyp, kommer vi inn i en fremmed verden.
Skumringssonen er et hav av evig mørke.
Her lever det underlige skapninger.
Ildpølsen er en to meter lang sylindrisk geléklump-
- som stiller en tilreisende oseanisk hvittipphai i skyggen.
Kun en liten mengde lys siver ned hit.
For å overleve her må en utnytte ethvert lite lysglimt.
En sverdfisk.
Øynene er på størrelse med tennisballer-
- for at den skal kunne se i det vedvarende tussmørket.
Denne blekkspruten holder kun til her nede.
Dens høyre øye peker nedover, -
- men det venstre øyet er større og vendt oppover-
- for å sikte seg inn på silhuetter av byttedyr som svømmer nær overflaten.
Det er ikke rart at den kalles "den skjeløyde blekkspruten".
Og det finnes merkeligere skapninger.
Dette er en Macropinna microstoma, på engelsk barreleye (tønneøye).
Fisken har et gjennomsiktig hode fylt av en geléaktig masse.
Dette gjør den i stand til å se gjennom hodeskallen.
Vi vet nå at skumringssonen er et tilfluktssted-
- for utrolige 90 prosent av havets fisker.
Om natten migrerer enorme stimer av lysprikkfisker til overflaten-
- for å livnære seg på bitte små plankton.
På dagtid trekker de seg tilbake til dypet.
Dette er en humboldtblekksprut.
Den er to meter lang og kan veie 50 kilo.
I likhet med de fleste blekkspruter er de glupske jegere.
Her er det hundrevis av dem.
De har oppdaget en stim av lysprikkfisker-
- som gjemmer seg på 800 meters dyp like utenfor Sør-Amerikas kyst.
Tentaklene er utstyrt med kraftige sugekopper-
- som de bruker til å fange byttet med.
Og når det ikke er flere lysprikkfisker igjen, -
-angriper de hverandre.
Denne blekkspruten har fanget en mindre blekksprut.
I et forsøk på å skjule byttet slipper den ut en sky av svart blekk.
Men da blir den utfordret av en enda større blekksprut.
Den stjeler byttet.
Skumringssonen er humboldt- blekksprutens favorittjaktmark.
De beveger seg sjelden ned i det vedvarende mørkets verden.
Her ligger midnattssonen.
Vi er en kilometer fra overflaten, utenfor sollysets rekkevidde.
Et enormt svart tomrom brer seg utover, -
-større enn jordas samlede habitater.
Her nede finnes det også liv.
Men ikke av typen vi er vant til å se.
Romvesenaktige skapninger står for blendende lysoppvisninger.
Så å si alle dyr må evne å tiltrekke seg maker og skremme bort rovdyr.
Lysets språk er så vidstrakt her-
- at signalene nok er planetens vanligste form for kommunikasjon.
Likevel vet vi så lite om dem.
Jegere lyser seg opp og tiltrekker seg slik nysgjerrige byttedyr.
Dette er en Anoplogaster cornuta, på engelsk fangtooth (hoggtann).
I forhold til størrelsen har den større tenner enn noen annen fisk.
Trykksensorer på hodet og kroppen registrerer bevegelser i vannet.
Den er midnattssonens mest glupske fisk.
Men byttedyrene bruker lys for å avlede den.
De skaper lokkeduer av selvlysende blekk.
Her nede i bekmørket...
...følger ikke dyrelivet vår tidsregning.
Kolonimaneter er så godt som udødelige.
De kloner seg selv gjentatte ganger.
Enkelte av dem vokser seg lengre enn en blåhval.
Her nede snør det.
Skyer av organisk masse drysser uavbrutt ned fra oven.
Dette er en kilde til mat som diverse filterspisere avhenger av.
Blant disse er manetene.
Og skjøre sjøpølser.
Den ene prosenten med havsnø de ikke sluker, havner på havbunnen.
I løpet av millioner av år dannes et kilometer tykt mudderlag.
Denne øde sletten dekker halve jordas overflate.
Dyphavssletten synes å være blottet for liv ved første øyekast.
Men her holder en unik sammensetning av bunndyr til.
For eksempel paddefisken.
Den er et bakholdsrovdyr med et enormt gap.
Og ubegrensede mengder tålmodighet.
Denne fiskearten har levd på havbunnen så lenge-
- at finnene har utviklet seg til et nyttigere verktøy.
Nemlig føtter.
De gjør den i stand til å slepe seg rundt på havbunnen.
Blekkspruten Opisthoteuthis californiana, på engelsk flapjack.
Den driver rundt over havbunnen og leter gjennom mudderet etter mark.
Men den setter av gårde ved første tegn til fare.
En kamtannhai på størrelse med en hvithai.
Et helt år kan ha gått siden sist den spiste.
Den patruljerer muddersletten med et minimalt energiforbruk.
Høyt der oppe går et stort spermhvalkadaver sakte i oppløsning.
Dette vil bli et festmåltid for havdypets skapninger.
Mat. Hele 30 tonn med mat.
Endelig synker det ned på havbunnen.
Dets nærvær blir snart lagt merke til.
En kamtannhai har en uhyre godt utviklet luktesans.
Bare 25 minutter etter at hvalkadaveret har ankommet, -
-finner en kamtannhai det.
Hvert bitt frigjør blod ut i havstrømmen.
Nyheten om at maten er ankommet, spres hurtig.
Enda to glupske kamtannhaier dukker opp.
I løpet av tolv timer kjemper sju enorme haier med hverandre-
- og knives om å rive til seg munnfuller.
Ingen er villige til å vike unna.
Et døgn senere er en tredjedel av kadaveret borte.
Den som kom først, har spist seg stappmett.
Dette ene måltidet kan holde den i live i et helt år.
Nå kommer ryddegjengen.
Heksekrabber bærer korall med bakbeina.
Sannsynligvis en improvisert rustning.
Det finnes krabber av arten Cancer bellianus her også.
De fikk antakelig teften av kadaveret nesten samtidig som haiene.
Men de beveger seg ikke like raskt.
En måned har gått, og drøye 30 arter åtseldyr-
- rydder unna de siste spiselige bitene.
Men nå tiltrekker åtseldyrene seg sine egne rovdyr.
Slirefisker, som svømmer loddrett, forsyner seg med dem, én etter én.
Noen av hvalens tenner har løsnet-
- etter som skjelettet har begynt å falle fra hverandre.
Fire måneder senere er det bare beinrester igjen.
Men selv de er føde...
...for noe.
Zombieormer.
De borer seg inn i beinet ved å injisere syre-
- for å nå de små mengdene med fett som ennå befinner seg der.
Det kan ta tiår, men til slutt vil siste beinrest smuldre bort, -
- og hele kadaveret på 30 tonn vil være resirkulert.
En hval på havets dyp skaper en midlertidig oase-
-på havbunnens ødemark.
Men det finnes også vedvarende oaser her.
Steiner som skyter frem i mudderet tilbyr feste for dyphavskoraller.
Så dypt nede som 6 km finnes det flere korallarter på dypet-
-enn i de grunne, tropiske revene.
Uten sollys er de avhengige av mat som driver med strømmen.
Og de vokser kun en hårsbredd i året.
Enkelte av dem kan leve i 4000 år.
I likhet med sine slektninger i grunnere farvann-
- gir de ly for all slags andre skapninger.
Blant korallene vokser en av de vakreste glassvampene.
Dette er venuskurven.
Disse svampene har leieboere.
Reker.
Mange rovdyr holder til på revet, så rekene er heldige.
Både denne hannen og hunnen ble skyllet inn i svampen-
-da de var bitte små larver, -
- sammen med de små matpartiklene som svampen livnærer seg av.
De fant hverandre, og de har vært her siden den gang.
Nå er de fullvoksne, og hunnen bærer egg.
Når eggene klekkes, svømmer larvene ut gjennom svampens vegger.
Men rekene vil aldri dra sin vei. Det kan de ikke.
De er nå altfor store til å dra ut samme vei som de kom inn, -
-og de vil utvilsomt leve lenger her-
- enn om de drev ubeskyttet rundt på revet.
Men hvordan et så enkelt dyr som en svamp-
- er i stand til å bygge slik en kompleks konstruksjon, -
- til rekens store fordel, er et mysterium, -
-og visselig et underverk.
Men i våre dager legges deres tidløse verden i ruiner.
Overfiske har tømt de høyere havlagene-
- og trålere har begynt å plyndre dypene.
Talløse rev som har trivdes her i tusenvis av år, -
-ligger nå i ruiner.
Over tid går organiske stoffer på havbunnen sakte i oppløsning-
-og produserer metan.
I Mexicogolfen slipper utbruddene også ut en uhyre salt væske.
Saltlake.
Væsken er fem ganger så tung som havvann-
- og samler seg i store dammer på havbunnen.
Det er vanskelig å bli klok på synet.
En 15 meter dyp innsjø av konsentrert saltlake på havets bunn.
Ved dens bredder syder det utrolig nok av liv.
Enorme skjell, som kan leve og vokse i hundre år eller mer, -
- ruver som kjemper over rekene og hummerne-
-som spiser rundt dem.
Åtseleterne Synaphobranchidae kommer til saltlake-vannets bredder-
-på jakt etter noe spiselig.
Enkelte våger seg til og med ut i saltlaken.
Om en ål tilbringer for lang tid der, kan den havne i forgiftningssjokk.
Dens eneste håp er å stige over laken.
Den klarer å komme seg unna.
Andre er ikke like heldige.
Saltlaken balsamerer kroppene.
Forulykkede fra flere tiår hoper seg opp ved breddene.
Men deler av dypet er enda mer ugjestmildt.
Enkelte steder strekker enorme sprekker seg langs havbunnen.
Juv som styrter inn mot jordas midte.
Bilder fra forskningsfartøy gjør det mulig å gjenskape-
- et grafisk bilde av dette vidstrakte undersjøiske landskapet.
Dypest av dem alle, på rundt 11 kilometer, -
-er Marianegropen i Stillehavet.
Selv Mount Everest kunne la seg oppsluke i den.
Here nede i disse dype gropene antok man før-
- at overhodet ingenting kunne overleve.
Men selv her er det liv.
En slags sjøsnegl.
En såkalt sjøgris.
De og andre enkle skapninger klarer å overleve-
- på de minimale mengder mat som daler ned hit.
Som denne sjøstjernen kan de tåle trykk tilsvarende femti jumbojetter-
-stablet oppå hverandre.
En dyp kamerasondering viser en helt utrolig oppdagelse.
Den eteriske ringbuken.
Den holder til på åtte kilometers dyp-
- og er den mest dyptlevende fisk som er oppdaget så langt.
Ingen hadde trodd at et så komplekst dyr som en fisk-
- kunne overleve under et så høyt trykk.
Fra det dypeste dypet til de øvre lag av skumringssonen-
- kan det virke som om det ikke er noe sted i dyphavet-
- der liv, i en eller annen form, ikke klarer seg.
Man antar nå at det var i dyphavet at livet på jorda opprant.
Her, i en verden skjult i et av jordas største geologiske masser...
En undersjøisk fjellkjede strekker seg langsetter verdenshavene-
-og spenner over hele kloden.
Midthavsryggen.
I Sør-Stillehavet rives havbunnen i stykker.
Mer enn tre fjerdedeler av klodens vulkanske aktivitet skjer i dypet.
Nesten all aktiviteten skjer langs midthavsryggen.
Men fra denne veldige volden veller det frem store rikdommer.
Gasser og glovarmt vann skyter frem fra sprekkene.
Utfelte mineraler fra disse strålene danner store skorsteiner.
Hydrotermiske ventiler.
Denne rager tretti meter høy og kalles Godzilla.
Utrolig nok vet vi nå at de rommer like mye liv som tropiske regnskoger.
Enkelte steder er 500000 individuelle dyr stuet sammen-
-på en skarve kvadratmeter.
De er helt avhengige av bakterier som føde.
Og de livnærer seg på kjemikalier som løses opp i den glovarme væsken.
Krabber spiser de bakterielle lagene som dekker skjellene.
Andre opprettholder bakterielle kulturer i sine egne kropper.
Reker bærer slike kulturer i munnen.
Men det er en farefull strategi.
For å tilveiebringe næring for disse mikrobene-
- må rekene pile inn i de varme ventilene, -
- og dermed risikere de å bli kokt levende.
De siste ti årene-
- har antallet hydrotermiske ventiler som er blitt oppdaget, fordoblet seg.
Hver og én av dem har sitt eget særpreg og samfunn.
Men den kanskje viktigste av dem alle finner vi i Atlanterhavet.
Den har fått navnet Den tapte by.
I de 60 meter høye tårnene foregår det noe helt merkverdig.
Trykk og varme er ekstremt høye.
Hydrokarboner, molekylene som er selve grunnbestanddelen for alt liv, -
-skapes spontant.
Mange forskere mener nå at livet på jorda-
- kan ha opprunnet rundt en ventil som dette-
-for fire milliarder år siden.
Vi vet nå at det er dype hav på Jupiter og Saturns måner.
Hvis liv kan klare seg under slike ekstreme forhold som her nede, -
- da kan det visselig klare seg et sted der ute.
NED I DYPET
Besetningen filmet i mer enn 1000 timer i dyphavet.
For det meste fra forskningsskipet Alucia-
- og de to miniubåtene Deep Rover og Nadir.
Deres mest ambisiøse oppdrag var til Antarktika.
De håpet å filme liv på tusen meters dyp, -
-noe som ingen hadde forsøkt før.
Vi aner ikke hva som venter oss. Vi drar til et uutforsket sted.
Det kan være dødt eller syde av liv.
Det kan være alt der imellom. Hvem vet?
Det er en enorm teknisk utfordring.
Vannet her kan holde minus 1,8 celsius.
Ingen vet hvordan ubåtene vil takle dette barske miljøet.
Greit, jeg skal tørke det opp.
En halvtime ut i det første dykket-
- danner det seg en pytt på gulvet i ubåten.
Orla bekrefter at det er sjøvann.
Ja, jeg prøver å tørke opp denne vannpytten.
Så ser vi om det kommer mer.
De må finne lekkasjen og reparere den fort.
Ok, du skal knytte den over...
Om man er på 450 meters dyp i en liten boble og man tar inn vann...
Det vil ta en halvtime å komme seg opp til overflaten, -
- og man lurer på om fartøyet vil fylles med vann, -
- og om så skjer, er det ingen utvei.
Ubåtspilotene er øvet i nødsituasjoner.
- Send dem hit. - Ja.
Ralph finner hurtig lekkasjen og tetter den.
Han fikk det til å virke helt dagligdags og vanlig.
"Jeg fikser dette. Ikke vær urolig." Og på 20 minutter var det i orden.
Vannet i Antarctic Sound er muligens rikholdig, men også forrædersk.
Sundet har det illevarslende kallenavnet "Isfjellsmuget".
Vi må finne et sted hvor vi kan få ubåtene trygt ned og opp, -
- uten at isfjell kommer og slår dem over ende.
Jeg har på følelsen at det vil bli som spillet "Space Invaders".
En kubikkmeter is veier et tonn.
Om det får skure over kula...
Det er delikate saker. Den er som et stort Fabergé-egg.
Ett dykk bringer dem rett opp i buken på et isfjell.
Det finnes isfjell på størrelse med en liten bil-
- og noen er på størrelse med Hyde Park. Enorme.
Forholdene kan skifte på et øyeblikk.
Kapteinen tar kontakt med ubåtene.
Jeg er bekymret for at isen skal ramme dere.
Mottatt.
Det er et par store isfjell på vei ned sundet.
Det ser ut som om de er på kollisjonskurs.
Støtet fra to isfjell som barker sammen der oppe, høres tydelig.
Her kommer det is.
Med isfjell som krasjer over dem og et skifte i været, -
-kalles ubåtene hurtig opp igjen.
Enda engang forpurres planene.
Til slutt, etter to uker, er forholdene helt perfekte.
Nok en gang forsøker de seg på et tusenmetersdykk i Isfjellsmuget.
En time etter at de forlot overflaten, får de målet i sikte.
999.
Kontrollsenteret, dette er Nadir på bunndybden.
Én-null-null-null meter.
Oppfattet, en dybde på 1000 meter. Kontrollstasjonen over og ut.
Ny rekord!
Det første bemannede dykket til 1000 meter i Antarktika.
På bunnen av havet, ved verdens ende, -
- finner de et overveldende vell av liv.
Men de er like overveldet av å se at én kilometer fra overflaten-
-utgjør isfjell fremdeles en fare.
Steiner kan falle fra dem idet de smelter, -
-og én lander like foran ubåten.
Jeg tror ikke mange som dykker i ubåt, -
- regner store fallende steiner som en stor fare.
Om den hadde truffet kula, hadde den nok laget en stor ripe i den.
Om noe med en vekt på 10-20 tonn hadde truffet ubåten, -
-ville den ha blitt totalhavarert.
Men i løpet av de påfølgende dykkene skjønner de-
- at det er disse fallsteinene som beriker den antarktiske havbunnen.
De skaper faste ankerfester der liv kan trives.
Bevis for at å kunne verdsette havdypets komplekse og rike liv, -
-må vi selv ferdes dit.
Neste gang besøker vi livlige korallrev.
Her må dyrene ty til alle virkemidler for å få et konkurransefortrinn-
-i disse overfylte tettstedene.
Tekst: Heggernes/Dart www.btistudios.com